Fluffy!
Giv en stor hånd
til Gabriel Iglesias!
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Chicago!
Det er på tide, vi har en special her.
Før jeg siger mere, folkens, så giv en stor hånd til min ven,
manden, myten, legenden.
Giv en hånd til Martin!
De to fyre, der står ved siden af, er to af mine ældste venner.
De er ikke kun venner, de arbejder også for mig.
Det er Ivan og Tony. Giv Ivan og Tony lidt kærlighed.
Ud over det... Det her er helt specielt.
Mine damer og herrer. Mikrofonbæreren i aften
er NFL’s Årets træner...
og tidligere spiller på det bedste hold i amerikansk fodbold, der nogensinde...
har spillet,
1985 Chicago Bears.
Træner Ron Rivera!
Mange tak.
Jeg må sige det.
Da Bears.
Jeg er vildt spændt. Det er jeg virkelig.
Det er 19. gang, vi er i Chicago. Nitten år.
Første gang, jeg kom, fik jeg chancen for at møde folk,
og de sagde: “Gabriel, har du været i Chicago før?”
“Nej, det er første gang.”
“Vi vil invitere dig på mad, hvis du er nede med det.”
Jeg tænkte: “Altså.
Jeg er helt nede.”
Vi tog på en restaurant, der hedder Portillo’s.
Kender I den?
Vi kom ind, og det var rigtig godt.
Hotdogsene var lækre.
Jeg fik en kyllingesalat. Fantastisk.
Jeg fik en Beef Dip. Skøn.
Men det var først, da middagen næsten var spist,
at mine nye venner sagde,
“Du skal prøve noget, du nok aldrig har fået før.”
Jeg tænkte: “Usandsynligt.”
Jeg sagde: “Hvad skal jeg prøve?”
“De sælger noget på Portillo’s, der hedder chokoladekage-shake.”
Jeg sagde: “Du fik mig ved ‘chokolade.’”
De sagde: “Gå op til dessertdisken, og bestil den hos damen.”
Jeg tænkte: “Okay.”
Så jeg gik hen til damen. Hun sagde: “Kan jeg hjælpe?”
Jeg sagde: “Ja. Mine venner siger, jeg skal prøve noget,
I kalder chokoladekage-shake.”
“Okay. Hvilken størrelse?”
“Hvor god er den?”
“En stor.”
“Okay. Må jeg få en stor chokoladekage-shake?”
“Selvfølgelig.”
Jeg betalte, hun vendte sig.
Hun gik over til køleskabet på disken.
Hun åbnede det og tog et stykke chokoladekage ud.
Jeg tænkte: “Hun må have misforstået noget.
Jeg bad ikke om et stykke chokoladekage.
Jeg bad om en chokoladekage-shake.”
Hun må have hørt mine tanker,
for hun gik forbi mig og sagde:
“Den kommer.”
Hun gik over til blenderen, tog sgu låget af,
og så på mig, mens hun gjorde sådan.
Og jeg tænkte: “Nej!”
Og hun så sådan “åh jo” ud.
Hun hældte det op og gav mig en 1,3 liters chokolade-shake...
hvilket er langt mere, end nogen bør drikke.
Sugerøret var næsten så tykt som min tommelfinger.
Jeg tog altså shaken og forsøgte at drikke den.
Så jeg...
Og jeg kunne se shaken flyde opad.
Og den ramte, og pludselig...
FLUFFY GÅR I NUL
I har sgu endda taco-biler.
Hvis nogen undrer sig over taco-biler, så lad mig forklare.
Det er rigtig god mexikansk mad. Lad jer ikke bekymre over ting som:
“Nej, der er hjul på restauranten.”
Af og til mangler vi en tilladelse, ikke?
Men det betyder ikke, at maden ikke er god.
Jeg vil gerne sikre mig, at jeg får en god taco-biloplevelse,
så jeg researcher.
Jeg ser, hvem der arbejder der.
Jeg vil gerne sikre mig, at det bliver godt,
så jeg vil være sikker på, der kun arbejder kvinder.
Ikke sexistisk ment. Men når der kun er kvinder i bilen,
giver det mig en god følelse.
Jeg føler mig speciel.
Når jeg kommer klokken 1 om natten i en brandert,
føler jeg mig glad.
“Hej?”
De kommer til vinduet.
“Hej, bamse. Hvordan går det?
Har du det godt, nuttede bamse?
Denne bamse. Så nuttet.
Lad os se. De små øjne.
De små øjne.”
Jeg har det som et barn. Jeg siger: “Kan jeg få en taco?”
“Alt for dig, min ven. En lille taco til dig.”
Men, hvis der kun er mænd i bilen...
Det er sent. De er trætte. De er bitre.
Kundeservice er i lav kurs klokken et om natten.
Så skal man høre på en fordrukken stodder som mig.
“Hej?”
De kommer til vinduet.
“Hvad fanden vil du, skide fedtbjerg? Hvad vil du?
Hvad vil du?”
“Hvad så, makker? Kan jeg få en taco?”
“Okay. Hvad mere?”
“Det er alt.”
Det er ikke et ord!
Men man ved godt, hvad han lige sagde.
Af én eller anden grund har mexikanere, og kun mexikanere, en lyd, vi laver,
der kan nedgøre alt, hvad man præsenterer os for.
Uanset, hvad det er. Vi kan slagte det med den lyd.
“Jeg har lige afsluttet college som nummer et i klassen.”
“Fint. Så arbejder jeg på Burger King.”
“Papi, det er min forlovede. Han elsker mig.”
“Fint. Så bliver jeg luder.”
Nu vi taler om ludere, hvor tror I, de har installeret os.
En elendig overgang.
Der er ingen ludere på det hotel. Hør.
Jeg vil takke promoterne
ikke bare for denne special, men for at behandle os så godt.
Vi bor på et hotel lige overfor.
Og man ved...
Man ved, det er et godt hotel,
når man i elevatoren
hører den tale.
Det er sådan en.
“Første sal.”
“Anden sal.”
“Tredje sal.”
Jeg tænker: “Gud, hun lyder sexet.”
“Fjerde sal.”
“Femte sal.”
“Åh, ja.”
Martin spurgte: “Hvor langt skal du op?” Jeg sagde: “Hele vejen.”
Jeg vil kende slutningen. Hvis I forstår?
Og i øvrigt, siden vi var her sidst,
er der sket nogle ting.
Noget af det så vildt,
at jeg ikke anede, det overhovedet var muligt.
Det første var,
at jeg for første gang blev løjet død.
Altså, nogen skrev på internettet, at jeg var død, og det gik viralt.
Nogen skrev en utrolig artikel,
som blev læst af over 30 millioner,
og den var så god, at selv jeg tænkte: “Du godeste. Jeg var så rar.”
TMZ sendte nyheden i 30 minutter,
indtil de kontaktede min udgiver og hørte, jeg stadig levede.
I artiklen stod, at jeg døde den 31. oktober
af komplikationer ved type 2 diabetes.
Og jeg tænkte:
“Sikke en dag at dræbe en diabetiker på.”
Som at dræbe julemanden på juleaften.
Tredive millioner læste artiklen.
Ingen tænkte på at ringe.
Undtagen Martin.
Det er rigtigt.
Martin var den eneste, der ringede.
Og det var vist bare for at høre, om han stadig havde et arbejde.
Jeg tog telefonen.
“Hallo?”
Martin sagde: “Hej.
Er du død?”
“Nej, mand. Jeg er okay.”
“Ellers havde du vel sms’et.”
Og det ville jeg have gjort, for sådan er jeg.
Jeg spurgte min søn, Frankie: “Frankie, har du hørt, jeg er død?”
“Det var det, de mente.”
“Hvad mener du med det?"
“Mine venner spurgte, om du var okay.”
“Hvad svarede du?”
“At jeg ikke havde set dig.”
“Men, altså, jeg døde åbenbart.”
“Velkommen tilbage.”
Det er en anden ting, der er sket.
Min søn, Frankie, er nu 18 år.
Med én uge til dimission.
Ja.
I klapper, men han flytter ikke.
Jeg spurgte ham: “Hvad vil du med dit liv?”
“Har du tænkt på college?”
“Først nu.”
Jeg sagde: “Frankie, du ved godt, du bare skal optages.
Jeg fortæller mange vitser.
Jeg betaler for hele din college-uddannelse,
uanset, hvor du tager hen.
Bare du bliver optaget. Hvad siger du til det?”
Jeg sagde: “Hvis du vil i skole i Californien, så ordner vi det.
Hvis du vil til en anden stat, så ordner vi det.”
Jeg sagde: “Jeg vil endda gå med i et internationalt program.”
Der, hvor man giver dem ét af sine børn,
og man får ét af deres børn.
- Hvad hedder det at børne-bytte? - Udveksling.
Tak. Undskyld. Selvfølgelig. “Udveksling.”
Nogle af jer tænkte: “Det er menneskesalg.”
Et andet program.
Jeg ville gerne sende min søn i et udvekslingsprogram.
Men giv mig ikke en normal unge.
Hvis jeg skal være med på udveksling,
skal jeg have et barn fra et vildt tredjeverdensland,
så han kan sætte pris på alle de ting, som amerikanske børn tager for givet.
Så giv mig lille Tombutu.
Giv mig Tombutu.
Jeg ville elske Tombutu, og Tombutu ville elske mig.
“Hr. Fluffy?”
“Ja, Tombutu?”
“Jeg tænkte på, hvad tid skal vi i seng?”
“Du kan gå i seng, når du vil. Her er dit værelse.
Vi sover ved siden af.”
“Alt dette kun til Tombutu?”
“Ja, alt dette er til Tombutu.”
“I min landsby sover to familier på så stor en plads.”
“Her i USA sover én fed mexikansk unge lige her.
Hyg dig.”
Jeg ville tage ham på IHOP eller Denny’s og lade ham bestille, hvad han ville
og bare se ham gå amok.
“Det er den Thanksgiving, jeg har hørt om! Mange tak, hr. Fluffy!
Hvis Tombutu kan gøre noget for dig, så sig til. Hvad som helst.”
“Vil du bære skraldet ud?”
“For dig vil jeg spise det.”
Imens er min søn på den anden side af jorden,
på en elefant og prøver at få internetforbindelse.
Jeg elsker min søn højt.
Men sommetider forstår han ikke, hvad han har.
Han ser det ikke.
Derfor elsker jeg, når han har venner med hjem.
Han tager venner med hjem,
og de siger konstant det, som jeg siger.
Det er én ting, når man som forælder siger noget.
Men hvis vennerne siger det samme, er det helt uvurderligt.
Og de gør det hele tiden. “Du er heldig, Frankie.
Din far vil betale for college.
Min far siger, jeg skal arbejde.
Du er heldig, Frankie. Din far betaler din bil.
Min far stoler ikke engang på mig, når jeg går. Du er heldig.”
Og jeg hører det og tænker: “Jeg elsker de unger.”
For min søn er helt kold i denne situation.
Han er kold over for alle jer, og han er kold over for “Fluffy.”
Han ser ikke Fluffy. Han ser “Far!”
Jeg er far. Det mig, der siger, han skal rydde op,
gå i bad og bruge deodorant,
hvilket han klarer godt nu!
Men I har set, hvad jeg måtte gøre, for at få ham til det.
Men hans venner bliver stadig glade, når de ser mig.
De flipper stadig ud.
Jeg kommer ind i stuen, de sidder der alle sammen.
Frankie ser mig. “Hej, far.”
Hans venner ser mig, og de ser dette.
Med duer.
Forestil jer, hvis det skete, når I kom ind et sted?
“Han er her.”
De damer, forestil jer, jeres partner gjorde det for jer.
Det er jeres årsdag, en festdag, et magisk øjeblik,
eller I ligger bare fulde hen.
Og I siger bare: “Hvad vil du gøre ved mig?
Hvad vil du gøre?”
En ekstra due.
I øvrigt, gutter, hvis I kan det med duerne,
så gør ikke mere.
Forsøg ikke at overgå det. Det er svært at overgå duer.
Begynd ikke at snakke og tale grimt.
Hun ligger der. Lad være...
“Du ved ikke, hvad der sker. Det forstår du ikke.
Du får den.” Lad være.
For, de damer, I skal bare se på ham og sige...
Nå, men tilbage til min søns venner.
Min søn har to venner, der kommer på besøg hele tiden.
Den ene ven hedder Ken. Arbejder meget med computere.
Den anden ven hedder Fabian. Han vil være politibetjent.
De er gode unger.
Jeg siger hele tiden unger, selv om de alle er 18 år.
Men de er unger for mig. Jeg er næsten 40. Jeg er... ikke?
Nogle af vores samtaler er meget voksenagtige.
Om de andre samtaler tænker jeg: “Hvad gør jeg med mit liv?”
Når jeg for eksempel hænger ud derhjemme,
er mit tøj nogenlunde som nu undtaget Hawaii-skjorten.
Jeg bærer normalt en t-shirt med Star Wars eller Marvel Comics
eller Transformers på.
Tegneserier. Det kan jeg lide at have på derhjemme.
En dag havde jeg en t-shirt på med The Avengers.
Jeg kom ind i stuen,
og min søns ven, Fabian, så mig med den på.
Han begyndte at pege. Jeg sagde: “Hvad så, makker?”
Han sagde... “Tyndt.”
“Hvabehar?”
“Tyndt.”
Og han sagde: “DC er bedre.”
“Hvad sagde du?”
“DC er bedre.”
Jeg sagde: “D.C. er okay. Obama bor der. De vedtager love.
De har hoteller, historiske museer.
Det er ikke en rigtig stat. Hvad mener du?”
Ham: “Nej, fjols! DC Comics!”
Mig: “Jeg er næsten 40. Jeg er ligeglad.
Det er en sej bluse. Jeg kan lide den. Den passer.
Så.”
“Fordi de er.” “Du skal slappe af.”
“De er de bedste.” “Slap helt af.”
Og jeg tænkte bare: “Hvorfor har vi denne samtale?
Jeg har bedre ting at gøre, som at få min søn op på en elefant.”
Men nej.
Mit indre barn: “Hvorfor er de bedst?”
Han peger igen på blusen.
“Iron Man er nul og niks. Batman er nummer et.”
Mig: “Hvorfor?”
“Det er han bare.” Mig: “Det er ikke en grund.
Batman er ikke den bedste superhelt.
Beklager at måtte sige det. Det er han ikke.”
Jeg fornemmer, folk vil buhe.
“Nej, Fluffy. Gør det ikke.”
Jo, jeg gør det. Hør bare.
Batman er ikke den bedste.
Batman er den klammeste superhelt.
Batman er den klammeste superhelt, der nogensinde har levet.
Han lyder endda klamt.
“Jeg er Batman.”
Genkender I stemmen?
“Vil du have slik?”
“Find min hvalp.”
Hallo? Han går kun ud om natten. Hans ansigt er altid dækket.
Han venter altid i gyder. Og hvem taler han med?
En fyr kaldet Jokeren eller Gækkeren. Han hedder Batman.
Jokeren, Gækkeren, Batman.
Det er mexikanske bandenavne.
Tænk, hvis det var Batmans sande identitet.
Om natten...
“Jeg er Batman.”
Om dagen.
“Fuck det. Jeg er Batman, makker...
Jeg arbejder hele lortedagen, og Jokeren smadrer dig...”
“Jeg er Batman.”
Jeg sagde: “Okay, Fabian, hr. ‘Batman er den bedste.’
Ud fra min t-shirt... Min t-shirt siger Marvel Comics.
Jeg ser Thor, Captain America og Iron Man.
Hvilke superhelte har DC Comics,
der overgår Marvels?
Sæt i gang.”
“Batman.” “Har du sagt.”
“Superman.” “Den var god.”
“Wonder Woman.” “Okay.”
“Grønne Lygte.”
Mig: “Jeg kender de andre superhelte, men Grønne Lygte?
Hvad kan han?”
“Han har en ring, der giver ham styrke.”
Mig: “Det er fantasi.
Jeg kender ingen mænd med en ring, der giver styrke.”
Hvis I ikke klapper nu, har I set pointen.
I kan ikke klappe, vel? I kan ikke.
Ved I hvorfor?
Sidemanden er kryptonit.
Han klapper ikke engang. Han tænker: “Nej.
Wonder Woman slår mig. Nej.”
Ærligt talt.
Af og til føler jeg mig lidt...
som en superhelt.
Altså, jeg kan stå frem for en stor gruppe mennesker,
ændre deres humør, få dem til at smile,
få dem til at grine og give dem en bedre følelse.
Ja.
Men, som alle superhelte, har jeg også svagheder.
Jeg kommer her og gør jer glade.
Så tager jeg hjem.
Og pisser én person af.
For hun vil ikke høre om dette. Hun vil ikke høre om jer.
Jeg kan ikke prale hjemme. “Skat, det var vildt i Chicago.”
“Dejligt. Bær skraldet ud.”
“Men de klappede og messede mit navn.”
“Hjælper det? Okay.
Bær skraldet ud!
Bær skraldet ud!”
“De sagde, de elskede mig!”
Fluffy!
I guder.
I aner ikke,
hvor svært det bliver at komme hjem og bære skrald ud nu!
Mange tak.
Du godeste. Det er vildt!
I har samme problem? Er I okay derovre?
En stor kompliment.
Når jeg hører folk i arenaen, der flipper ud...
Så ved jeg, at jeg får jer til at grine så meget,
at jeres krop afviser den aktivitet, I deltager i.
Jeres lunger siger,
“Det her er ikke sundt. Du må hellere gå.”
Men I er stædige. I tænker: “Niks! Billetten var dyr!”
Sådan tænker fyrene.
Kvinder tænker anderledes.
Når jeg hører en kvinde grine så meget, at de kommer til at grynte...
I griner allerede. Så ved jeg, at jeg får jer til at grine så meget,
at I forsøger at ånde ind og ud på samme tid,
så I laver den der...
Og hvis en kvinde grynter mere end to gange,
ved jeg, at hun har tisset lidt i bukserne.
Jeg elsker det. Du pegede hele tiden.
Hun tænker: “Dit røvhul.”
Tak for din støtte.
Noget andet, som jeg nu anser for en kompliment,
er, at jeg nogen gange møder folk, der er til deres første standupshow,
og de er ikke vant til at grine i længere tid ad gangen.
De bliver så begejstrede og involverede i showet,
at de glemmer.
De glemmer en helt basal ting...
kaldet vejrtrækning!
Det er utroligt så mange gange, jeg har set det på første række.
De besvimer sgu.
Det langt ude er, at kun jeg kan se, hvad der sker.
De er som regel sådan: “Fluffy, gør noget.”
Jeg er sådan...
“Gør noget!”
“Han vågnede! Tak!”
Der var en kvinde...
på balkonen...
der grinede, til hun besvimede.
Hun røg forover
og slog hovedet imod gelænderet, der var ved gangen.
Jeg kunne ikke se det fra scenen,
fordi lyset blændede mig.
Først bagefter,
da Martin kom på scenen, og han tog mikrofonen,
at han hviskede til mig: “En kvinde kom til skade på balkonen.
Ambulancen er her. Hun er i forhallen. Lad os se til hende.”
Mig: “Kom.”
Vi går bag scenen. Vagterne venter på os i bilen.
Vi springer ind i bilen...
De kørte os om foran bygningen.
Da vi kom rundt, så vi en ambulance.
Vi gik ind.
Og så... Ikke for at nedtone denne alvorlige hændelse,
for det skete.
Det er lidt sjovt, fordi...
showet var lige slut, og folk var på vej ud ad bygningen.
Jeg var på scenen lige før. Nu så de mig komme ind ad fordøren.
Se det fra min side.
“Han er stor, men hurtig. Hvordan gjorde han? Ret sejt gået.”
Jeg kom ind og gik til højre
over imod kvinden og ambulancefolkene, der sad på trappen til balkonen.
Forhallen fyldtes af mennesker.
Jeg skulle fra punkt A til punkt B uden at blive standset.
Så jeg gjorde sådan, og det ser sært ud, men det virkede.
“Er du okay? Har du det godt?”
Folk så mig og undredes.
De så på mig, som du ser på mig nu.
De gjorde sådan. “Hvad fanden laver han?”
Alle trådte to skridt tilbage og gjorde sådan her.
Det skabte et hul, så jeg kunne komme frem.
Så fik de øje på ambulancefolkene, og de forstod, hvad jeg ville.
Alt gik fint, indtil jeg var helt tæt på,
så afslørede én af ambulancefolkene mig.
“Hvad gør du ved hende?”
Mig: “Hør. Kvinden slog åbenbart hovedet.
Jeg giver hende en chance for at indse, at det virkelig er mig.”
Og langsomt...
rykkede jeg nærmere.
“Jeg forstår, at jeg er i en ufattelig situation,
hvor jeg ikke længere kan snige mig op bag nogen til showet
og sige: ‘Hej!’”
“Hvorfor ikke?” For så...
“Væk!
Fluffy dræbte endnu én.”
Endelig så kvinden op.
Hun har vel været 55-60 år. En lille asiatisk kvinde.
Hun så mig og sagde...
“Du er for sjov.
Du dræbte mig næsten!”
“Jeg beklager meget. Er du okay?
Kan jeg gøre noget for dig?”
“Ja.
Ja, det kan du.
Jeg ønsker to t-shirts.”
“Jeg finder 2 t-shirts til dig.”
“Og to dvd’er.”
Jeg tænker: “Så slemt er det ikke. Kom herover.”
Jeg rejser hende op, og straks siger én af ambulancefolkene:
“Hun slog hovedet. Hun skal sidde.”
Mig: “Jeg optræder her i aften.
Jeg påtager mig ansvaret.
Jeg har hende.”
Og hun var lille.
Vi er kun et par meter fra merchandise-bordet. Smal sag.
Mig: “Kom. Jeg har dig.”
Da vi begyndte at gå, begyndte hun at snakke.
“Du aner ikke, hvordan min uge har været.
Min søn giftede sig med en pige.
Hun kan ikke lave mad eller gøre rent.
De flyttede ind hos mig.
Nu skal jeg lave mad og gøre rent for to.
Sikke noget lort.”
Mig: “Du godeste. Det vil ske for mig.”
“Jeg må undskylde over for dig,
for jeg kendte dig ikke før i dag.
En ven gav mig billetten.
Hun sagde: ‘Susie, du er for presset. Du skal gå lidt ud.
Min mand vandt billetten. Der er kun én. Tag du den.’
Så jeg så på billetten. Der stod: ‘The Fluffy.’
Jeg vidste ikke, hvad stand-up var, for jeg har aldrig set det før.
Jeg så ‘Fluffy’ og tænkte, det var en musical som Cats.
Jeg tænkte: ‘Okay. Jeg ser Fluffy Cats.’
Så jeg kom tidligt for at købe popcorn og sodavand.
Så ventede jeg på Fluffy Cats.
Og så kom din ven Martin på scenen
med stort hår og gedeskæg.
Jeg tænkte: ‘Åh...
Det er ikke Cats.
Det er Løvernes Konge.
En mexikansk Mufasa.’
Han begyndte på sine vitser. Jeg begyndte at grine og grine.
Så kom du på scenen. Det var ubærligt.
Jeg kunne ikke ånde. Jeg besvimede.
Så vågnede jeg op med en ispose på hovedet
og blod i øjet.
Og de to unge, hvide ambulancefolk rørte mig begge her.
‘Er du okay?
Er du okay?’”
“Hvad svarede du?”
“Helt i top.
Susie har aldrig prøvet, at to unge, hvide mænd rørte mig her samtidig.
Dit show er helt specielt, hr. Fluffy. Helt specielt.
Det er som ‘Ønskebrønden’.
Hvis jeg får et ar...”
“Lægger du sag an.”
“Nej da!
Ingen sag.
Hvis jeg får et ar, og mine venner spørger,
‘Hvordan fik du det ar?’
Har jeg en god historie at fortælle.
Jeg vil sige...
‘To hvide mænd samtidig.
Mens en mexikaner så på.’”
Vi gik over til ambulancefolkene. De siger:
“Hun er hård, hvad?”
Mig: “Jep. Hun er liderlig. Hun kan lide jer. Værsgo.”
Da jeg vendte mig,
var forhallen fyldt med mennesker og en bunke mobiltelefoner.
Historien er dokumenteret.
Alle optog det. Det var ret sejt, at de ventede,
til jeg var færdig med kvinden og ambulancefolkene og pludselig...
kom folk hen.
Nogle ville give mig hånden, andre ønskede en high-five.
En fyr ville kramme mig, og han sagde ingenting.
Han krammede. “Er du okay?
Sikker?
Okay.”
Nogle unger så på mig...
For mig var det så kært, for jeg genkendte glimtet i øjnene.
Sådan har jeg stået.
Jeg er blevet kendis-lammet rigtig mange gange.
Faktisk mødte jeg i år én af min barndoms helte.
Jeg mødte Arnold Schwarzenegger.
Nogle af jer klapper, og andre tænker: “Vent lige.”
Nu skal I høre. Jeg elskede ham ikke som politiker,
og jeg var for ung til at kende ham som bodybuilder.
Jeg vidste kun, at Terminator var min yndlingsfilm,
og at han var Terminator.
Så... her er historien.
Jeg var i Los Angeles til en fest for en film, jeg endnu ikke har set.
Jeg stod der med min udgiver, ikke?
Jeg stod der,
og hun forklarede mig, hvordan sådan en fest forløber.
“Hør, Gabriel. Det foregår sådan her.
Du går på den røde løber,
så begynder paparazzierne at tage billeder af dig,
og nogen spørger om noget.
Det bliver sjovt. Så går vi ind, og så tager vi til after-party.
Det bliver skønt.”
Jeg så mig om imens,
og jeg så...
Jeg så ham. Arnold Schwarzenegger. Og jeg flippede ud.
“Det er Arnold Schwarzenegger!”
“Rolig. Har du aldrig mødt Arnie?”
Mig: “Nej, jeg har aldrig mødt Arnie.”
“Vi arbejder sammen hele tiden. Han er vældig rar.
Skal jeg introducere dig?”
Mig: “Ja!”
Hun tog mig ved hånden, og hun førte mig over til Arnold.
Jeg flippede helt ud, og jeg lignede en kæmpe baby.
Vi kom over til Arnold Schwarzenegger. Det var Arnold Schwarzenegger.
Der var allerede mange mennesker, der ventede på at tage et billede.
Så jeg ventede tålmodigt.
Imens jeg så på ham... Det siger jeg jer.
Ingen på denne jord
er bedre til at møde folk end Arnold Schwarzenegger.
Han er den største folke-møder, jeg nogensinde har set.
Jeg siger det, fordi når man møder ham, er han meget imødekommende.
Han tager ens hånd. Trækker en ind.
Han ser en i øjnene, og så går han i gang.
Når man møder Arnold,
får man præcis det, man forventer.
Det er vildt at se.
“Hvordan går det? Godt at møde dig.
Du er stærk. Pumper du jern? Se lige på dig!
Det er utroligt med alle lysene og den røde løber.
Hvordan går det?
Du er så stærk! Pumper du jern? Det er utroligt. Se lige på dig.”
Folk gik derfra og så på deres hånd.
De så på deres hånd, folkens.
I 10 minutter så jeg på, at Arnold Schwarzenegger lyste folk op.
Så så jeg noget andet.
Arnold har en hjælper. En fyr, der står lige bag ved ham.
Det er hans job at nulstille Arnold til den næste person, han skal møde.
Arnold afbryder aldrig en samtale med en fan.
Gutten bag ham lytter til samtalen,
og han beslutter, hvornår det er nok,
og så giver han Arnold signal til, at han skal komme videre.
Her er signalet.
Han tager fat i Arnolds arm, lige der, to gange. En, to.
Så ved Arnold, at han skal stoppe. Det er tid til den næste.
Altid til venstre.
Vildt at se.
“Det er utroligt med lysene og alle de specialeffekter.
Undskyld.
Hvordan går det? Godt at møde dig. Du er så stærk.”
Jeg var sådan...
Jeg råbte til hans hjælper: “Hey!” Hjælperen vendte sig om.
“Slå ham! Jeg vil møde ham!”
Han grinede,
for han vidste, at jeg nu vidste, hvordan Terminatoren fungerede.
Så fik jeg sådan en her.
Så satte han fut under Arnold.
Han slog ham så hurtigt, at han næsten ikke kunne følge med.
“Hvordan går det?
Undskyld mig. High-five.
Undskyld mig. Hvordan går det? Slag.
Slag.”
Han kom ned gennem rækken, og jeg ventede bare.
Jeg rakte hånden ud, og han tog den.
“Hvordan går det? Så...
Jeg genkender dig.
Jeg kender dig.
Du er den komiker, der laver vitser om ham inderen, der vil røve en bank,
men det kan han ikke, fordi de gør grin med ham.”
Indeni tænkte jeg: “Han kender mig!”
Udenpå: “Ja, det er mig.”
“Du er kanonsjov. Giv mig dine kontaktoplysninger.
Du er den sjoveste... Undskyld.
Hvordan går det? Godt at møde dig. Du er så stærk.”
At møde Arnold er som en rigtig god rutsjebane.
Man vil gå bag i køen og møde ham igen.
Det var så sejt, for jeg så på ham, og folk begyndte at filme ham.
For mig er det sådan noget,
hvor det bliver lidt specielt for mig lige nu,
for jeg kan lide at hænge ud. Jeg kan lide at gå ud.
Jeg har været fuld i Chicago rigtig mange gange.
Jeg kan lide sjov.
Men der er et problem.
For nylig underskrev jeg en kontrakt med ABC Television
i håbet om at kunne producere min egen komedieserie til tv.
Der er ingen garanti, men jeg får et pilot-afsnit.
Problemet er dette.
ABC ejes... af Disney.
Disney er så stort et mærke,
at hver gang nogen truer den måde, folk opfatter mærket på,
tages der hånd om dem på en meget ikke-Disney-agtig måde.
Den komedieserie, jeg producerer, handler om mig.
Jeg spiller mig selv. Jeg spiller Gabriel Iglesias.
Den handler om mig, min familie og mine venner.
Min ven Martin...
må ikke være med.
Ikke min skyld. Tal med Mickey Mouse.
De ser på ens sociale medier. De ser på alt det, man har online.
Hvis der er noget, der ikke passer ind i deres stil, så...
Jeg er paranoid, for Disney er kæmpe. De er gigantiske.
De ejer tv-stationer. De ejer radiostationer.
De ejer Marvel Comics. De ejer Star Wars.
Jeg behøver ikke den telefonsamtale.
“Hallo?”
“Sked i nælderne, du gjorde.”
Jeg er så pokkers paranoid.
For nu om dage optager folk alting.
Hvis man gør noget, der kan se dumt ud,
kan det ende med at se endnu værre ud.
Hvis jeg for eksempel faldt ned fra scenen nu, og nogen optog det.
Hvis TMZ fik fat i optagelsen, kunne den gå viralt.
Og hvis jeg kom til skade, kunne det komme i nyhederne.
“Vi står her foran Allstate Arena i Rosemont i Illinois,
hvor politiet mener, at Fluffy mistede kontrollen.
Den 39-årige komiker blev fundet død for anden gang på 2 år.
Ingen ved præcis, hvad der skete her til aften.
Politiet udtaler:”
Derfor skal jeg passe på,
for jeg nyder mine vaner.
Jeg kan lide at drikke.
Nogen siger selvfølgelig:
“Hvorfor drikker du, Gabriel?
Du har så mange forpligtelser og mennesker, du skal passe på.
Hvorfor drikker du?”
“Fordi jeg har mange forpligtelser og mennesker, jeg skal passe på.”
Nogle af jer ved det allerede, fordi I har set mine shows.
Jeg foretrækker tequila.
Nogle typer alkohol drikker jeg ikke længere.
For eksempel Jäger.
For det første, så er alkohol, der får en til at sige dets navn...
ikke sundt.
Det er den eneste alkohol, der gør det.
Det er kun med den, at man hører folk...
“Jäger!”
Man hører ikke andre.
Man hører ikke mexikanere... “Tequila! Makker!”
Man hører ikke sorte... “Hennessy, playa.”
Man hører ikke japanere... “Sake!”
Jäger er skræmmende af flere grunde.
For det første har jeg type 2 diabetes. Jeg burde slet ikke drikke.
Og Jäger indeholder dobbelt så meget sukker.
For det andet - konsistensen. Den er meget klæbrig.
Det er som hostesaft.
Hvis man får for meget, bliver det inde længere end noget andet.
Det er fælt. Når man drikker, sådan...
Det er for min hoste.
Det er frygteligt.
Hvis man får for meget, bliver det inde længere end noget andet.
Hvis man får for mange øl, så ved man, hvad der sker.
Man bliver... Så returnerer man dem bare.
Jäger får en til at føle, at den må ud, men man kan ikke.
Den gør bare en dramatisk i 45 minutter, indtil den slipper.
I har set det. “Er du okay?”
“Jeg har det fint...”
De kan ikke kaste op. De laver bare en masse mavebøjninger.
Folk spørger næste dag: “Dyrker du fitness?”
“Nej, jeg er alkoholiker.”
Jäger er virkelig skræmmende.
Noget andet alkohol, jeg nægter at lege mere med...
er vin.
Se dem derovre.
“Vi er fra Schaumburg.”
For dem, der ikke ved det, er Schaumburg det lokale Beverly Hills...
I har nok fattet den.
Mit problem med vin er enkelt.
Jeg kan ikke lide, at vin er socialt accepteret.
Altså, hvis man ser nogen med en flaske vin...
Hvis en fyr går over gaden med en flaske vin,
dømmes han straks, men på den gode måde.
For vin forbindes altid med de finere kredse,
noget positivt, progressivt,
en årsdag, en fejring, en forfremmelse.
Man prøver at regne det ud. “Hvad tror du, de fejrer derovre?
Eksamen? Forfremmelse? Det må være godt.
Tillykke med det, makker.”
Hvis en kvinde ser en mand med vin og to glas,
tænker de straks...
“Heldige kælling.”
Det er altså alkohol.
Det ødelægger dig også.
Mest af alt kan jeg ikke lide vin,
fordi man ikke kan måle vin præcist.
Man kan måle rigtig spiritus. Det kaldes et shot.
Efter tilpas mange drukture
ved man, hvad man kan klare.
Folk, der drikker meget,
elsker at prale af deres drikkeevner.
De kender deres antal genstande.
De kender antallet af genstande.
Man hører dem.
“Elleve shots af Don Julio. Ja!”
Selv kvinder kender antallet.
“Efter fire shots af Cuervo, er jeg i godt humør.
Fire shots er lige tilpas.”
“Hvad nu, hvis du får fem?” “Så vågner jeg i en gyde.”
“Hvad så, hvis du drikker seks?” “Sådan mødte jeg Tyrone.”
Med vin kan man ikke præcist måle, hvor meget man drikker,
kun hvis man tæller flasker.
Hvis man tæller flasker, så er problemet et helt andet.
Med vin er glassene altid i forskellige størrelser.
Nogle gange er de store, andre gange er de små.
Og tit er det andre, der fylder glasset for en.
Nogle har styr på det, andre ikke.
Nogle fylder det for meget, hvilket ikke er den rette mængde.
Andre rammer rigtigt, hvilket er lige under et halvt glas.
Så er der den grådige satan fra Olive Garden.
Man får en lille prøve.
Man skal holde den op mod lyset og gøre sådan.
Så drikker man den. “Den er ret god. Jeg har en rabatkupon. Værsgo.”
Vindrikkere drikker aldrig med rigtige drankere på luskede kroer.
Man ser dem til sociale sammenkomster som denne her eller en firmafest,
men aldrig på en stamkro.
Man ser aldrig... “Jäger!”
“Tequila, makker!”
Og i midten... “Merlot, siger jeg.
Sikke et fabelagtigt etablissement. Jeg nyder virkelig indretningen.
Utroligt.
Virkelig genialt, siger jeg dig. Hvem slår jeres græs?
Henrivende.”
Beklager. Den stemme får mig altid til at grine.
Den får mig til at smile, når vi er her i Amerika.
Når jeg rejser og optræder i England,
gør stemmen noget helt andet.
Nogen sagde “Åh.” Er her nogen fra Storbritannien?
Lad mig fortælle de andre om jer.
Jeg elsker, når briter kommer til USA,
for, når vi hører jer tale,
lyder I helt utroligt. I lyder fabelagtigt.
I lyder veluddannede.
I lyder inspirerende.
Den accent er så passende.
Uanset hvad I taler om,
så tiltrækkes vi af det.
Hvis I taler om skrald, lyder det fabelagtigt.
“Hvem har lagt de efterladenskaber her? Sikke en parodi.
Det her... al den ødelæggelse på hele fortovet.
Nogen må ordne det straks. Det er virkelig til grin.”
Folk lytter med.
“Jeg ved ikke, hvad der skete, men der faldt brænde ned.
Gutten fra England er skidesur. Jeg ved ikke.
Hvad fanden er ‘efterladenskaber’?”
Stor forskel.
Hvis en af os tager derover,
så er det meget anderledes,
for vi lyder ikke som dem.
Faktisk,
så har vi som amerikanere en vis måde at bruge sproget på.
Ved I, hvordan vi lyder for dem?
Ved I, hvordan de ser på os, når de hører os tale?
Vi lyder sådan her.
“Helt ærligt. Den anden dag hang jeg ud med Phil.
Den spade kom forbi. Vi havde det pissehyggeligt.
Bare mig og Phil.”
Hvis du lyder sådan, så var det bare for sjov. Bare gas.
Du må ikke føle... altså, du ved...
“Jeg nakker ham bagefter.
Hvor sjov mon han er på P-pladsen Fluffy, min bare røv.”
Jeg synes, det er sjovt,
at uanset hvad de taler om derovre,
så lyder det ens.
Det lyder ens.
Men os amerikanere,
vi taler efter vores omgivelser.
Vi ændrer det. Vi morfer. Tilpasser.
Vi har alle vores...
Vi har for eksempel alle vores “jeg prøver at få et godt job”-stemme.
Når man går ind til samtalen, lyder man ikke,
som man lyder lørdag aften, når man er på bar.
Man finpudser den. Man øver i bilen.
Man går ind og bruger den.
“Som du kan se på mit CV,
er jeg kvalificeret til denne stilling.
Ring endelig til Frank Torres.
Frank kan fortælle, jeg arbejdede godt for ham for 2,5 uge siden.
Jeg er parat til at arbejde ugens 7 dage hele året rundt.
Intet er for stort. Ingen opgave er for lille.
Du kan regne med mig. Jeg er den rette til jobbet.
Husk på mig. Tak for din tid.”
Man kommer ud igen...
Man kommer ud, og man tænker:
“Røvhul. Jeg håber, jeg får det, for jeg er på røven, altså.
Jeg har brug for et job.”
Vi alle har vores hverdagsstemme,
som vi bruger over for familie og venner og vores børn.
Så har vi vores aftenstemme, vores fest-stemme.
“Jäger!”
Og, hvis man er så heldig, har man også en nat-stemme.
“Du ved ikke, hvad der sker nu.
Læg dig ned.”
“Jeg tager dig, sæk. Kan du lide det sådan her, hvad?”
Nogle af jer ser på mig sådan: “Jøsses, Fluffy er vanvittig.”
Det var bare et eksempel.
Alle ungerne tænker: “Det her er anderledes.”
Undskyld. Jeg kan se ungerne, og de er sådan...
Far tænker: “Skide Fluffy. Åh nej.
Dumt. Slemme Fluffy.”
Men derovre lyder de ens, uanset hvad de laver.
Til jobsamtale.
“Som du kan se på mit CV,
er jeg virkelig kvalificeret til denne stilling.”
Til fest.
“Hvis du hælder vin op, drikker jeg. Det er genialt, virkelig.”
Under elskov.
“Jeg skiller dine ben som det Røde Hav.
Jeg vil skænde dig så helt fabelagtigt,
at du angrer den dag, vi mødtes på den lokale pub.
Jeg sænker min vindebro og præsenterer dig for dronningen!
Det gør jeg.
Når du kommer til det magiske punkt, skal du råbe ‘sejr.’”
“Sejr!”
“Min opgave er fuldført.”
Det mest åndsvage er,
at det er den eneste vits, som ungerne husker.
Om to uger prøver man at komme ind på værelset.
Man spørger: “Hvorfor er døren låst?” Og så hører man: “Sejr!”
Jeg ser nogle unge mennesker. Hvor gamle er I?
- Tretten. - Tretten.
- Og ved siden af? Hvor gammel er du? - Jeg er 10.
Du er 10 år.
Beklager det, Martin sagde.
Ti år gammel. Jeg beklager egentlig ikke.
Ti-årige er unge mennesker. Du er et ungt menneske.
Du er ikke et barn.
For mig er et barn først og fremmest en, der ikke har internetadgang.
Du har garanteret en tablet, mobil eller adgang til online-tjenester?
Tjenester. “Hvad taler manden om?”
Dårligt ordvalg. Du ved, hvad jeg mener, ikke?
Du har nok set og hørt ting.
Og forældrene er sådan: “Ikke mit barn. Jeg låser telefonen.”
Men ikke vennens telefon.
Jeg får det skidt, når jeg siger noget, der er sådan lidt vovet,
hvis forældrene kommer med deres 4-, 5- eller 6-årige børn.
Ja, det sker. Så får jeg det lidt skidt.
Jeg ser dem bagefter:
“Beklager det, jeg sagde.”
Det er så sjovt at høre forældrene: “De hører værre ting hjemme.”
Sjovt at se en fireårig bekræfte det. I ved...
Eksempelvis min søn.
Han er 18 år, men han bander ikke hjemme.
Hvad han gør andre steder, kan jeg ikke styre.
Men hjemme ved han, han ikke må bande.
Én gang...
Én gang på måske 13 år har jeg hørt ham bande hjemme.
Jeg kunne ikke blive sur.
Han faldt ned ad trappen.
Ikke sjovt, men...
Hvad kunne jeg gøre, der var værre end det, han havde gjort selv?
Jeg hørte det godt.
“Av for satan!”
Jeg spurgte ikke til ham.
“Hvad sagde du?
Den fortjente du.”
“Hvis du vil bande, så skubber jeg dig næste gang.”
Så indså jeg, han slog sig. “Virkelig?” “Kom herop. Kom.”
Velkommen, håber I nyder...
Du bliver nervøs, far: “Hvad siger han til min søn?”
Ingenting. Helt rolig.
Tak, fordi du turde tage dine børn med til showet.
Eller rettere dine unge mennesker.
Tak, fordi du turde tage dine unge mennesker med.
Jeg ved godt, jeg kun peger på folk lige her foran.
Hvis du er her...
med nogen, du ikke burde være her med...
og du ser kameraet komme, skal du være sådan: “Hey.”
“Sejr!”
De viser respekt. De går videre.
Tænk ikke på det.
Mens jeg husker det, så vil jeg takke Allstate Arena
for de fabelagtige forhold bag scenen.
Jeg elsker mit omklædningsrum
af den simple grund, at der er alt det, jeg virkelig kan lide,
såsom lyskontakter.
Mange steder bliver man grøn,
så man fjerner lyskontakterne og sætter følere op i stedet.
Følere er geniale, når de virker.
Kender I det? De opdager en på 3 meters afstand,
og hele lokalet bliver...
Men når de ikke virker,
kommer man ind i et kulsort lokale og må gøre opmærksom på sig selv.
Man står så stille i 4 sekunder.
“Pis!”
Min håndvask har også håndgreb.
Jeg kan selv styre temperaturen og vandtrykket,
hvilket vist i Chicago er meget vigtigt, særligt om vinteren.
I har det virkelig ikke sjovt om vinteren.
I skal bruge varmt vand til at vaske hænder i.
Man kan ikke bruge en føler, der kun giver koldt vand,
for så bliver jeres hænder helt mærkelige.
Folk gør grin med jer.
“Se. ‘Thriller.’”
I mit omklædningsrum har jeg en håndvask med varmt og koldt...
Jeg kan styre vandet. Jeg kan styre temperaturen.
Jeg kan styre trykket.
Jeg hader, når man fjerner det og erstatter det med en føler.
Ud over at være komiker skal jeg så også være tryllekunstner.
Det er jeg ikke, men jeg ser sådan ud, når jeg vasker hænder.
Intet. Man går væk.
Som om nogen bag spejlet tager knald på mig. “Se nu.”
Nogle steder stopper man der, andre gør endnu mere.
Jeg kan lide meget sæbe ved håndvask. Jeg kan lide en god sæbedispenser.
Jeg kan lide at pumpe...
Jeg hader, når man fjerner det
og erstatter det med den lille tud ved siden af hanen.
Man holder hænderne under den, og man får en lille gnalling sæbe.
Ikke sandt? Den lille dims. Man holder under den, man...
Man må have mere, så hænderne væk og hen igen,
men føleren er sådan: “Nej. Det er stadig dig.”
Man må narre den.
Når man har fået sæbe nok, må man prøve at vaske det af.
Men det kan man ikke, fordi timeren på vandet lukker.
Så må man træde baglæns og udføre fagterne igen.
Nu har man travlt, hvis sæben skal af.
Når sæben er skyllet af, skal man prøve at tørre hænderne.
Nogle steder har man et håndklæde, andre steder papirservietter.
Nogle steder er håndklædet i en kasse på væggen med endnu en føler.
Så står man der.
Med 10 cm papir.
Kun 10 cm, Chicago. Det forslår jo ingen steder.
Spørg enhver kvinde.
Eller mand. Ligestilling.
Jeg må kunne styre papiret. Giv mig håndtaget...
Nogle steder stopper der, andre gør mere.
Har I prøvet at gå ind i en toiletbås...
lukket døren, låst den, vendt jer om, set på WC'et
og set en rød lampe?
Man tænker: “Også her?”
Man prøver at få fat i papiret til toiletbrættet.
Man træder frem...
Jeg gjorde ikke noget.
Man tager i papiret...
Hey!
Man vender sig og bruger det som kappe.
Man lader det glide ned, mens man prøver at ramme rigtigt.
Når man så vil sætte sig, kommer nogen ind og forstyrrer en.
Men for sent. Knæene er bøjet.
Med mindre man går til CrossFit, kommer man ikke op igen.
Ens bare røv rammer sædet
og man er...
Når man så tror, det ikke kan blive værre...
Vandet plasker op og rammer en lige i røven.
Vandet ryger ud i afløbet og skaber en hvirvelvind,
der rammer mellem benene.
Så har man en tsunami bagi og en tornado foran.
Hvem går det ud over? Pikachu.
Han klamrer sig til livet.
Man har intet gjort,
og alligevel forulempes man af toilettet.
Så gør man det, man skal.
Gør sig færdig.
Tid til at skylle ud.
Tid til vedligeholdelse.
Man rækker ud efter toiletpapiret.
Problemet med toiletter nu om dage er,
de fleste steder, også her,
at i stedet for at sætte toiletpapir i rimelig størrelse
i en rimelig størrelse toiletrulleholder...
kører man til Costco eller Sam’s Club
og andre steder, der sælger store partier,
og køber kæmpe gorilla-ruller med toiletpapir.
Man kommer tilbage og presser den ind i den lillebitte holder...
og så lukker man lågen.
Nu sidder kæmperullen godt fast.
Den kan ikke drejes...
Man kan ikke engang finde starten, for den limer de til.
I desperation finder man sine bilnøgler
og skærer hul i rullen
ligesom en pose kokain i Narcos.
Så har man papir.
Man prøver at tørre.
Et år fra nu, Chicago,
forudser jeg,
at de får fuldstændig kontrol over toiletterne.
I kommer til at sidde der og tænke på mig,
når I ser det.
I ser på toiletpapiret,
der har en blinkende rød lampe.
Og I vil tænke: “I guder, Fluffy forudså det.”
Og hvad får I?
Ét ark.
I bliver frustrerede og sidder der bare...
Beklager. Jeg smed en masse røv i hovedet på jer der.
Hun tænker: “Ligesom Magic Mike.”
Beklager virkelig. Det var meget.
“For fanden!” Ja.
Jeg forstår det.
Jeg forstår godt, hvorfor de gør det.
Hvorfor de opsætter følere på steder,
for de vil spare på strømmen, og de vil spare på vandet.
Jeg bor i Californien.
Vi mangler vand. Okay? Det gør vi.
Men nogle steder mangler følere, andre gør ikke.
Nogle steder er gode til at lære os at spare på energien og vandet.
Andre steder stinker på det punkt, som det hotel, vi bor på.
Der er en ting, de gør.
Der er et lille papskilt på håndklædestangen på badeværelset.
Der står bare: “Hjælp med at spare på vandet ved at bruge håndklædet igen.”
På bagsiden er et diagram over de millioner liter af vand,
der spares hvert år, når folk bruger håndklædet igen.
Jeg bruger dem igen derhjemme. Det kan jeg også gøre på hotellet.
Det er mit håndklæde.
Nogle mennesker vil ikke det igen. “Det håndklæde er snavset.”
Hvis det er snavset, så er du elendig til at vaske dig.
Teoretisk set burde det hvide håndklæde være hvidt,
hver gang du bruger det.
Men nej. Folk ruller det sammen, og kører den store tur med det.
Så bruger man mere vand på at få det vasket ud.
Som sagt er nogle steder gode til at lære os
at spare på energien og vandet.
Andre steder stinker.
For kort tid siden var jeg på et universitet tæt på.
De har masser af penge.
Så mange, at der er en politistation på stedet.
Det er kun til universitetet.
Det er ikke noget nyt. Mange colleges har deres eget politi.
Forskellen er, at dette college på én eller anden måde
endte med at give politiet Priuser som patruljebiler.
Nogle kender universitetet.
Det her er sandt.
Jeg tænker bare, at hvis man er politibetjent...
bekæmper man kriminalitet.
Det første folk ser, når man kommer frem,
er din transportform.
Ens køretøj bør vise, at man har styr på situationen,
før man stiger ud.
I California kører over 65 procent af Highway Patrol-betjentene nu i en SUV.
Når man bliver standset der, så mærker man det.
Man er skræmt.
Folk springer ud på vejen. “Skyd ikke!”
Forestil jer at blive standset af...
Jeg vil ikke standses af en betjent i en Prius...
med en attitude.
“Ved du, hvorfor vi stopper dig?”
“Fordi jeg lod jer?”
Tænk på første gang, de kørte en alkoholkontrol.
Betjenten steg nok ikke engang ud. Han blev ved radioen.
“Stig ud af køretøjet.”
“Okay.
Okay.
Er det en Prius?
Jeg må være fuld.”
“Gå på stregen.”
“Okay.
Betjent?
Hvis jeg skal i brummen,
får du så en rigtig panser til at hente mig?”
“Ikke så fræk. Gå på stregen.”
“Okay. Hurtigt.
Hey, oplad min telefon.”
“Stop. Du ryger ind.”
Jeg ved ikke.
En masse tid... Ja? Hvad så?
Jeg elsker også dig. Giv mig kage, sukkerfri.
Tak. Jeg må passe på. Jeg faldt næsten i.
Han tænker: “Jeg griber.” Du griber mig,
og du griber mig.
Som SeaWorld uden vand.
Jeg må til at passe på, for jeg har bemærket,
at efter seks specials
er meget af mit materiale, mange af mine historier
er begyndt at komme tilbage til mig.
Nogle på den gode måde, andre på knapt så gode måder.
For eksempel i 1997...
sagde jeg engang på tv:
“Jeg elsker chokoladekage.”
Én gang.
Nitten år senere
giver folk mig stadig chokoladekager.
Det er vildt. Tænk over det.
Nitten år senere får jeg stadig kage.
Jeg sagde det én gang.
Så begyndte jeg at tale om, hvor glad jeg var for light-sodavand.
Så begyndte folk at give mig light-sodavand.
I næste special, Aloha Fluffy,
talte jeg om, at min søn blev ældre,
og hormonerne tog fart, så han skulle bruge deodorant.
Så giver hans venner os en deodorant,
og folk kom med deodorant til mine shows til min søn.
I samme special, Aloha Fluffy...
fortalte jeg en historie, der gik viralt:
“Historien om den racistiske gavekurv.”
Selve historien tager ca. 15 minutter.
I får en 3-minutters udgave,
så I forstår, hvad jeg taler om.
Martin og jeg lavede et show i Sacramento i Californien.
Vi kørte fra Los Angeles til Sacramento.
Vi kom igennem en lille by ved navn Fresno.
I Fresno fortalte den lokale promoter, hvem der laver shows der.
Vi er venner med ham.
Han sagde... Vi ville spise frokost med ham.
Han havde travlt, men G. Reilly var i byen.
Vi sad: “Vildt. Vores ven G. Reilly er i byen.”
“På hotellet.” “Okay, på hotellet.”
Vi vidste, hvor han var.
Jeg sagde: “Martin, lad os besøge G."
Martin: “Vi kører forbi.”
Jeg tænkte, vi skulle købe lidt vand, nogle drinks for at overraske ham.
Vi kom til butikken, gik ind og så en stabel med gavekurve.
Martin sagde: “Vi køber ham en gavekurv.”
Mig: “G. Reilly kan ikke lide gavekurve, okay?
Han kan ikke lide lækker vin, lækker ost og pølse.
Han hader helt sikkert kiks.”
I ved slet ikke, hvorfor det er sjovt. Men, altså...
Mig: “Den her, Martin?
Han venter os ikke. Lad os lave sjov.
- Lad os lave ham en racistisk gavekurv.” - Martin sagde: “Hvad er det?”
"Det er en gavekurv, hvor man laver sjov med en race.”
G. er sort.
Det var let.
Jeg siger let. Ikke for at være en idiot,
men fordi der er så mange stereotyper forbundet med afrikansk-amerikanere.
Vi havde en tom gavekurv.
Hvad puttede vi i?
Stegt kylling, vandmelon, Kool-Aid, vindrue-sodavand,
barbecue-chips, solsikkekerner,
og et Ebony-blad.
En Chris Rock-dvd kaldet Bigger & Blacker,
kæmpe-kondomer, Newport-cigaretter,
spareribs, en opskrift på majsbrød.
Alt kom i, undtaget en hvid pige med en kæmpe røv.
Vi pakkede den pænt ind med en sløjfe på og fragtede den til hotellet.
Vi fik pigen fra receptionen til at bringe den op.
Martin og jeg ventede på gangen ude af syne.
Hun bankede på.
G. Reilly åbnede, og han fik gavekurven.
Han sagde: “Tak.” og gik ind.
Martin og jeg løb hen,
og vi lyttede, imens han åbnede kurven.
Da han åbnede den, blev han meget glad.
Han nød hver enkelt lille ting, som han fandt i kurven.
Han elskede kurven, indtil han forstod, den var for sjov,
og han flippede ud, da han læste kortet.
Kortet fik ham til at flippe ud,
fordi han nu troede, at Ku Klux Klan sendte kurven.
I tænker: “Hvorfor tror han det?”
Fordi vi skrev det.
Hvad sådanne jokes angår, går man hele vejen eller slet ikke.
Så han flippede ud og prøvede at komme ud.
Da han kom ud på gangen, så han Martin og mig grine,
og det gik op for ham.
Han bandede og svor.
Han tilgav os, krammede os, high-five, vi gik ind på hans værelse.
Og jeg spiste hans kylling.
Der sker så det, at historien går amok på Comedy Central.
Folk er vrede, så de fjerner den.
Så uploadede jeg den på YouTube.
Ti millioner visninger.
Den blev markeret, fordi der stod “racistisk” i titlen.
Så blev den fjernet. Jeg uploadede den igen.
Igen 10 millioner. Så fik jeg folk til at dele den.
Videoen har vel fået lidt over 100 millioner visninger.
Der skete så det.
Ligesom...
med chokoladekagen...
light-sodavanden...
og deodoranten...
Pludselig begyndte folk at komme med...
mexicanske, racistiske gavekurve.
I begyndelsen må jeg indrømme,
at det var ret nuttet, for det var andre mexicanere,
der kom med disse “mexicanske, racistiske gavekurve.”
Først i Los Angeles efter et show.
En gut kom hen til mig med en kurv og sagde:
“Hvad så, makker? Her er en racistisk gavekurv.”
Mig. “Vi er samme race.”
“Ja, ja.” “Okay.”
Jeg tog den med ud,
og alle tingene kom med hjem.
Der var et mexicansk tæppe med en tiger på,
flere flasker Fanta, flasker med Sangria,
Vicente Fernández-cd’er, Mexicansk slik,
indmad, marcipan.
Alt kom med hjem.
Så...
jo længere østpå, vi kom,
og jo sydligere vi optrådte...
des mere...
kreative...
blev gavekurvene.
Hurtigt fremad til Mobile i Alabama.
Det her er godt.
Tidligere i dag, før vi startede her,
var min ven Martin ude for at sige et par ting.
Én af de ting, han sagde, var:
“Hvis I har en gave med, så behold den indtil efter showet.
Sæt den ikke på scenen.
Det kan forstyrre.”
Han siger det hver eneste aften,
på grund af ét show i Mobile.
Det skete sådan her.
Jeg fortalte hele historien om “racistisk gavekurv” på 16 minutter.
Da jeg var færdig, skyndte en fyr fra nede bagved sig
op foran scenen.
Husk på, at der var fyldt.
I Mobile er gangen i midten.
Så fyren havde frit udsyn.
Han spænede på livet løs hele vejen ned.
Ligesom i dag var der mange sikkerhedsvagter den aften.
Vagterne så en gut med en kurv, men ingen standsede ham.
De tænkte bare: “Det er kønt.”
“Hvor fint. Pænt, ja.”
Han kom helt ned foran, tog gavekurven
og satte den på scenen.
Så råbte han til mig.
Jeg stod her, og han råbte: “Fluffy!”
“Hvad så?”
“Den er til dig.”
“Tak.”
“Åbn den.”
Mig: “Vi er midt i et show.
Tak for gaven. Det var meget pænt af dig.
Lad os sige, at jeg åbner den efter showet.”
“Kom nu, Fluffy. Jeg vil se dit ansigt.”
“Okay, hør.
Tag du gavekurven med ud til siden, hvor sikkerhedsvagterne står.
Så tager de dig med om bag tæppet,
så åbner jeg den der foran dig. Okay?”
Men den går ikke.
Problemet var, at folk lige havde hørt om “den racistiske gavekurv”,
og pludselig var der en gut med en gavekurv.
De anede ikke, at jeg ikke kendte Duck Dynasty på første række.
Jeg prøvede at ordne situationen, før det gik galt,
men han godtog ikke et nej.
Så gjorde han noget, ingen publikummer har gjort før
i mine over 19 år som komiker.
Han tog publikum fra mig. Vendte dem og brugte dem imod mig...
på et øjeblik.
Det var det mest utrolige og skræmmende, jeg nogensinde har oplevet.
Han gjorde bare sådan.
“Kom nu, Fluffy!
Vi vil se dit ansigt!
Vi vil se dit ansigt.”
Han fik 2.000 mennesker med på at messe det.
“Vi vil se dit ansigt.”
Det var tydeligvis ikke første gang, han havde gjort det.
De råbte så højt,
at jeg ikke kunne høre mig selv.
Jeg tænkte: “Jeg tabte.” Så mig ned på hænder og knæ.
Jeg lagde mikrofonen, tog fat i gavekurven
og åbnede den.
Jeg rakte ind i den.
Glem alt om mexicansk sodavand, mexicansk slik eller mexikanske tæpper.
Han var professionel.
Der var haveredskaber.
En rive, en legetøjsskovl, en legetøjs-bladblæser.
“Længere ned, Fluffy!!”
Jeg fandt en fodbold. Mig: “Der står ‘Puerto Rico.’”
“De løb tør for ‘Mexico.’”
Jeg fandt en mursten. Mig: “Hvorfor en mursten?”
“Muren.”
Jeg fandt en ansøgning om amerikansk statsborgerskab.
Jeg tænkte: “Det kan ikke blive værre.”
“Længere ned!”
Jeg tog fejl.
Jeg fandt en gammel æske med Crayola-farver.
I ved med 64 farver og en spidser i?
Okay.
Der var en rude i foran,
så man kunne se alle farverne i æsken.
De var alle sammen brune
undtaget en enkelt hvid i midten.
Mig: “Hvad fanden skal det betyde?”
Han så på mig og sagde: “Velkommen til min verden.”
Publikum grinede så meget,
at jeg vidste, jeg ikke kunne overgå den.
Så jeg lod, som om mit show var slut.
Jeg tog gavekurven og sagde: “Tak for i aften, Mobile!”
Og jeg sendte gutten et vredt blik. “Røvhul!”
Jeg gik om bag scenen. Martin ventede på mig der.
Martin var sådan: “Makker.
Du var for vild.”
Mig: “Martin, de grinede ikke ad mine vittigheder.”
“Hvad grinede de så ad?” Jeg viste ham ansøgningen.
Og han var sådan...
“Du er ikke min ven.”
Jeg gik ned i omklædningsrummet, og jeg var skidesur.
Jeg gik ind. Lukkede døren.
Satte kurven fra mig. Kløede mig i håret. Jeg prøvede at tænke:
“Hvordan kunne jeg have forhindret det i at komme så langt ud?
Skulle jeg have taget kurven og flyttet den væk?
Skulle jeg have fået vagterne til at fjerne gavekurven og gutten?”
Alt, jeg kunne finde på, ville være endt værre.
Så jeg accepterede det.
Jeg gik i bad.
Jeg kom ud og tog tøj på. Sikkerhedsvagten kom.
“Hr. Iglesias?”
“Ja.” “Klar?”
“Ja. Et øjeblik.” Jeg tog min rygsæk. Tog den på.
Jeg gik hen til døren, åbnede den. “Så går vi.”
Han så kurven på stolen
og ville være flink.
“Den tager jeg.”
“Ja, tag du den.
Man ved aldrig, hvornår man får brug for en ansøgning.”
Han førte mig ud ad bagdøren og ud på en tom P-plads
på vej imod tour-bussen i den anden ende af P-pladsen.
Vi gik i fire minutter.
Pludselig hørte jeg dette.
“Fluffy!
Fluffy!
Fluffy!”
Mig: “Er det et lokke-kald?”
“Det er det vist.”
Det var gutten med gavekurven,
og nu stod han ved siden af tour-bussen.
Jeg kunne ikke undvige ham.
Jeg tænkte: “Altså!” Vi standsede op.
Vagten sagde: “Skal jeg hente forstærkning?”
“Nej, han vil ikke gøre mig noget. Det bliver bare meget sært.”
Jeg tog min mobiltelefon frem og prøvede at sms’e Martin.
“Kom, Martin. Kom...” Han svarede ikke.
Gutten blev træt af at vente ved bussen.
Han gik hen imod mig,
men på en meget sær måde.
Han kom imod mig, som om jeg var et meget farligt dyr.
Sådan her: “Fluffy.
Fluffy.”
“Jeg gør ikke noget!”
Han kommer imod mig og messer bare.
“Okay, hør her, Fluffster.
Først må jeg lige sige noget.
Jeg har fulgt dine shows i omkring syv år nu,
og min yndlings-joke
er den, hvor du giver en gavekurv til din farvede ven, G.
Første gang, jeg hørte den,
ville jeg grine højt, men jeg kunne ikke.
For jeg sad på en bar ved siden af to sorte.
Man kan ikke grine ad en sort joke foran sorte.
De bliver vrede og taler om rettigheder,
og Rosa Parks og sådan.
Jeg stemte på Obama, men det er for tidligt at grine.
Hvis du forstår?
Jeg gik hjem og gik på nettet
og googlede ‘racistisk gavekurv, ’ og så din joke.
Jeg fik en god griner, og jeg tænkte: ‘Jeg elsker Fluffys humor.
Han går til kanten med sine venner,
og han lader ikke politisk korrekthed ødelægge et godt venskab.
I sidste ende er I stadig venner,
I elsker stadig hinanden, respekterer hinanden.’
Jeg tænkte: ‘Hvis Fluffster kommer til Mobile en dag,
står jeg først i køen til billetter.’
Og du kom! Jeg sagde til mine venner:
‘Lad os tage ind og se Fluffster.’
‘Men jeg vil vædde hvad som helst på, at han ville nyde
at få én af de gavekurve, som han gav til G.’
I stedet fik du en farvekasse.”
“Farvekasse?”
“Ja. Med mange brune farver. Så...”
“Men du grinede ikke.
Du blev fornærmet, og det ønskede jeg ikke, Fluffster.
Du skulle grine.
Så problemet er, at du må ikke tro,
at Mobile er et frygteligt sted med frygtelige mennesker.
Vi ville bare lave gas med dig, som du lavede gas med G.
Vi arbejder hårdt. Jeg arbejder over 40 timer om ugen.
Og al den tid og penge, vi har lagt i kurven,
er fordi vi elsker dig.
Ved du, hvor lang tid jeg brugte på internettet
for at finde en ansøgning om amerikansk statsborgerskab...
på engelsk? Er du vild.
Alt står på spansk.
Jeg stemte altså på Obama. Jeg har ikke tid til det.
Men jeg beklager altså, at jeg afbrød dit show.
Det sker ikke igen.
Jeg ville bare sige undskyld,
og jeg håber, jeg kan få et billede med dig.
Beklager.”
Jeg tænkte: “Jeg er sådan en idiot.”
Jeg sagde: “Hør. Du skal ikke undskylde.
Jeg bør undskylde. Jeg håndterede situationen dårligt.
Men se det fra min side.
Aldrig har nogen taget publikum fra mig.”
“Det var ret sejt, hvad?” “Hør efter!
Ja, det var ret sejt.
Beklager, jeg blev vred. Det er første gang.
Det sker ikke igen. Du skal ikke undskylde.
Jeg vil gerne tage et billede med dig.”
“Se... Se der...
Det er det, jeg mener.
Det er det, jeg siger!
Mine venner sagde: ‘Fuck den bønne-gnasker.’
Jeg sagde: ‘Niks.
Bønne-gnaskeren er god nok.’”
Så tog han sit kamera frem.
Han prøvede at give sit engangskamera
til den 19-årige vagt,
der aldrig har set så gammel teknologi.
Han satte kurven fra sig, vi gav ham kameraet.
Han ledte efter en app, han ledte efter en skærm.
Imens ville gutten stå med armen om mine skuldre.
Han var lidt lavere end mig, så jeg gjorde sådan her.
Jeg sad i en hovedlås, og han begyndte at tale.
“Hør, Fluffster. Jeg må altså sige det.
Jeg værdsætter det her.
Jeg vil blive ved med at bede for dig, din familie, venner og succes,
for du er gudsbenådet.
Virkelig.
I disse tider får du folk til at smile og grine.
Det mangler vi i vores liv.
Jeg prøver ikke bare at smigre dig, men helt ærligt.
Jeg har ikke børn, men hvis jeg får nogen en dag
gid han får din gejst.
Gud velsigne dig.”
“Mange tak.
Tusind tak.
Hør. Hvis jeg kan gøre noget...”
“Hey...
Sig ikke det.
Sig ikke noget, du ikke mener.
Tag bare billedet.
Sig ikke noget, du ikke mener, hvis du ikke mener det.”
“Sig til, hvis jeg kan gøre noget.”
“Hold ansøgningen frem.”
Jeg elsker jer, Chicago. Mange tak.
Hav en skøn aften. Tusind tak.
Tak!
Denne film er dedikeret til mine fans over hele verden.
Det er muligt på grund af jer. Tusind tak!!
Hey, det er Fluffy
Det’r tid til at sige hallo
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Spring med på vort tog
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Du er Fluffy, automatisk
Kør den af, systematisk
Sund og busket, Fluffy
For fa’n!
Drive-in-fanatiker
Damer, tjek lige formen
Kurvet og klimatiker
Han er bar’ brunere end brun På en solbader-fanatiker
- Hør her, Nacho Libre - Fluffy
Hr. Fantastisk på tour
- Fluffy - Palmen i din tandstik
- Nej, for helvede! - Fletning-indbyder, latter-indgyder
Giver smil på South Decatur
Anfald- og grin-udløser
Fluffy-hed gør det søder’
Tid til at sige hallo
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Spring med på vort tog
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Ja, yo, Fluffy, hvo’n går’et?
Klart, yo, har du styr på håret?
Massér vores grinepunkt Med din komik-akrobatik
Martin!
Mærk kraften, knægt Kan du mærk’, det bli’r bedre
Jeg får bare mere Fluffy
Håber, chokoladekagen bli’r federe
Chokoladekage
- Fluffy - Fra verden til Cali-fresh, hah
Har du din Hawaii-skjorte klar?
Du godeste, yeah
Han er fuld af soul Godt bygget og hærdebred
Stil jer op nu, fluff det op
- Og syng så med - Kom så
Det’r på tide at sige hallo
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Spring med på vort tog
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Spring med på vort tog
Sådan køres Fluffy Flow
Det’r på tide at sige hallo
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Spring med på vort tog
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Det’r på tide at sige hallo
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Spring med på vort tog
Det er Fluffy Show
Fluffy
Det’r på tide at sige hallo
Det er Fluffy Show
Hey, det er Fluffy
Tekster af: Pia C. Hvid
Du godeste, yeah